Un nou studiu arată efectele pe termen mediu ale ecranelor asupra caracterului copiilor
Un nou studiu publicat recent...
Atunci când un părinte își înscrie copilul la școală, acesta îndeplinește un act de mare valoare simbolică, acela de a încredința profesorului sarcina de a-l sprijini în educația copilului. Pe de altă parte, profesorul investit cu acest rol, se așteaptă să fie recunoscut ca punct de referință pentru familii și să aibă o relație senină cu acestea bazată pe împărtășirea traseului educațional al copilului.
Este important ca la baza acestui schimb reciproc să existe o comunicare clară și funcțională, dar aceasta este adesea dificilă, obositoare și problematică. În cele mai multe cazuri, problemele derivă din neînțelegeri legate de anxietăți și frici pe care părinții le simt față de profesori și invers.
Foarte des părinții încearcă să găsească o modalitate de a comunica cu profesorii. Una dintre cele mai răspândite convingeri este că exprimarea dezacordului sau nedumeririi față de ceea ce au stabilit profesorii poate avea efecte negative asupra relației lor cu copilul.
„Noi, părinții, trebuie să tăcem chiar dacă nu suntem convinși de ceea ce face profesorul, pentru că altfel îi va face pe copiii noștri să plătească pentru asta!”.
Acest tip de afirmare - care exprimă clar teama de pretenții - duce la evitarea confruntărilor dintre adulți, care vor rămâne în pozițiile lor inconfortabile fără a găsi un punct comun. Consecința unei comunicări absente, însă, din păcate, nu este doar aceasta.
„Fiului meu nu-i pasă ce spun eu, doar ascultă ce spune profesorul” sau „Dar cine crede că este profesorul acela, poate se simte mai bine decât mine?”.
Atunci când un părinte simte imposibilitatea de a colabora cu profesorul și deci de a împărtăși valori și conținuturi educaționale, teama care apare este de a pierde principalul punct de referință pentru copil. Drept urmare, profesorul devine mai mult un inamic de care să stea departe decât cineva în care se poate avea încredere.
Uneori, părinții experimentează sentimente de inadecvare, se simt greșit, cred că nu știu să-și educe copiii atunci când, de exemplu, li se spune despre dificultăți sau comportament rău din partea copilului. Ei simt un puternic sentiment de vinovăție pentru că cred că eșuează ca părinți și se simt necăjiți de posibilitatea ca copilul să fie judecat pe nedrept, neînțeles în nevoile și potențialul său.
Una dintre dificultățile cu care se confruntă profesorii este lipsa de încredere pe care o au părinții în ei. „Ar fi bine dacă părinții ar putea petrece o zi la clasă cu noi”.
A face față nevoilor fiecărui copil în parte cu ideea că fac parte dintr-un tot mai mare de gestionat este adesea obositor și nu întotdeauna ușor de realizat.
Profesorii se simt adesea frustrați de posibilitatea de a face ceva greșit în îndeplinirea sarcinii lor. A fi în permanență judecați, atacați și neînțeleși în dificultățile lor îi determină inevitabil să se pună într-o poziție de apărare față de părinți; părinți care, nerespectând rolul profesorilor, riscă să dea un exemplu prost copiilor lor, care se vor comporta la fel și atunci când vor fi în clasă.
Dar atunci ce să faci?
Unii părinți, precum și profesorii, uneori își contracarează temerile retrăgându-se din situațiile incomode, în care s-ar putea simți jenați sau obligați să explice. Ei evită confruntarea („Nu am nimic de spus”) cu fuga („Mai bine pleacă!”).
Alții, în schimb, se ciocnesc agresiv prin devalorizarea rolului celuilalt („Profesorul ăsta nu este capabil să facă nimic”).
După cum am văzut, aceste comportamente nu sunt favorabile nimănui, cu atât mai puţin copiilor care sunt primii care simt efectele relaţiilor ostile dintre adulţi. O ieșire din acest tip de situație este oferită prin confruntarea cu fricile cuiva, recunoașterea lor și arătându-le celuilalt; altul care în acest caz nu este un adversar cu care să lupți ci cineva cu care să te aliezi pentru a atinge obiective comune. Aceasta nu este o întreprindere ușoară, dar nici imposibilă.
De multe ori ne este rușine să ne exprimăm dificultățile, în timp ce îi spunem în mod clar unui profesor că ești îngrijorat de relația pe care a stabilit-o cu propriul său copil și, a face acest lucru fără a folosi agresivitatea, va fi util pentru a-l face pe profesor să reflecteze asupra a ceea ce părintele i-a indicat.
A cere sfaturi unui profesor cu privire la modul de a face față unor probleme educaționale nu înseamnă să te declari părinte rău, dimpotrivă. Capacitatea de a cere ajutor de la celălalt presupune o mare deschidere pentru a primi sugestii noi și pentru a se îmbunătăți. Demonstrarea celuilalt dorința de a dialoga, de a compara, de a colabora prin coordonare este una dintre cele mai bune strategii pentru crearea unei relatii bune.
Relația dintre părinți și profesori trebuie construită zi de zi, întâlnindu-se în dificultăți, respectând rolul celuilalt și demonstrând încredere în ceea ce fac.
Pentru a face acest lucru, școala și familia trebuie să fie convinse că o bună acțiune educațională depinde de ambele: școala și familia au nevoie una de cealaltă.
Fiți la curent cu ultimele noutăți. Urmăriți Parinți și Pitici și pe Google News
Te-a ajutat acest articol?
Urmărește pagina de Facebook Părinți și pitici și pagina de Instagram Părinți și pitici și accesează mai mult conținut util pentru a avea grijă de copilul tău în fiecare etapă a dezvoltării lui.
Un nou studiu publicat recent...
Una dintre cele mai frecvente...
Un nou studiu publicat recent...